ZENONAS PRŪSAS
Amerikos prezidentas Kennedy kartą yra pasakęs, kad didysis tiesos priešas dažnai yra ne išgalvotas, negarbingai skleidžiamas melas, bet nuolatos kartojamas kieno nors sukurtas mitas (1). Ne tik melu, bet ir mitais yra paremta ir rusiškoji sovietinė imperija. Šiame straipsnyje bandysime trumpai peržvelgti tris mitus, kuriuos rusams pasisekė įkalbėti daugeliui vakariečių, o ypač į kairę palinkusiems Amerikos intelektualams, įsitvirtinusiems pačiuose garsiausiuose universitetuose, politinių žurnalų redakcijose, Valstybės departamente ir televizijos žinių tinkluose. Šie trys mitai yra:
1) Politiniame spektre rusiškasis komunizmas atstovaująs kairįjį sparną, o Hitlerio nacionalsocializmas — dešinįjį.
2) Pagrindinis rusiškojo komunizmo tikslas esąs ne viso pasaulio laimėjimas rusų tautai, bet tik suteikimas pagalbos kitoms tautoms, kad jos pajėgtų atsikratyti kapitalizmo vergijos.
3) Sovietų Sąjungoje palengva įgyvendinama ekonominė lygybė visiems jos gyventojams.
Kairė ir dešinė
Trumpai meskime žvilgsnį į pirmąjį mitą, tvirtinantį jog Hitlerio naciai atstovavo dešinę — fašistus. Tai daugelio metų komunistinės propagandos vaisius. Kiekvienas autokratinis režimas, kur jis bebūtų, Afrikoje ar Pietų Amerikoje, apkaltinamas ,,fašizmu" atseit giminingumu naciams. Toksai sugretinimas tuoj pat primena Hitlerio žydų žudynes ir kitus jo nusikaltimus žmoniškumui. Spaudos ir televizijos tinklų pagalba koks nors mažos valstybės autokratas padaromas daug baisesnis už Kremliaus tironus vien tik dėl to, kad jis už grotų pasodina keletą revoliuciją skatinančių komunistų ar jiems prijaučiančių kairiųjų.
Skaityti daugiau: TRYS MITAI
GINTARAS L. GRUŠAS
![](/images/html/I-laisve/I-Laisve-1986-97(134)_files/I-Laisve-1986-97(134)-15.jpg)
GINTARAS L. GRUŠAS, Pasaulio lietuvių jaunimo sąjungos pirmininkas, savo gyva veikla reiškiasi Bendruomenėje, ateitininkuose ir visur, kur jo gabi organizacinė ranka yra reikalinga.
Sprendžiant lietuviškumo klausimą, pirmiausia išsiaiškinkime to žodžio reikšmę. Kas jis yra, kokios jo ypatybės, ar galime sakyti ir teigti, jog jis iš viso yra, arba jo nėra. Gal lietuviškumo sąvoka skiriasi tam tikromis gradacijomis ar laipsniais? Ir tokiu atveju — kaip galima įvertinti jo lygį, kaip galime tvirtinti, kad mūsų ar kieno kito lietuviškumas yra pasiekęs savo tikslą.
Spėčiau, kad daugelis tėvų stengiasi ir nori užauginti savo vaikus lietuviškai. Tačiau jie ne visada gali pasakyti, kaip jiems tai pasisekė. Duosiu pavyzdį, paimtą iš dviejų skirtingų kraštų lietuviško jaunimo gyvenimo. Jų lietuviškumas pasireiškia skirtingai ir negali būti palyginamas.
Vokietijoje jaunimas gražiai kalba lietuviškai. Jie yra artimai susipažinę su dabartine Lietuva, pažįsta jos šiandieninę muziką, meną, literatūrą, madas. Gal dalinai dėl to, kad pas juos apsigyvena nemažai atvykėlių iš Lietuvos. Dažnai jų lietuviškumo laipsnis yra toks, kokį žmonės turi Lietuvoje. Jie gyvena, palyginti, labiau lietuviškoje atmosferoje, kalba ir galvoja lietuviškai. Mes pasakytume, kad jų lietuviškumas yra aiškus.
Skaityti daugiau: Auklėjimo pagrindas: LIETUVIŠKOJI JAUNIMO MISIJA