RYŠIAI SU LIETUVOS LIETUVIAIS
Stud. Gintaras Grušas
Ašaros. Iš visų pusių džiaugsmo ašaros riedėjo, gėles dėjo man į rankas, apsupo juostomis, kuriose jausti žodžiai “Sveiki atvykę!” Po trijų savaičių, praleistų klajojant po Europos žemyną, pagaliau lyg sapne priartėjo tas momentas ir ta vieta . . . Bet ne — iš tikro stovėjau savo tėvų žemėje. Nežinau, iš oro, iš žemės, ar gal iš ligi šiol nematytų giminių pasisėmiau tokį savotišką namiškio jausmą. “Aš čia tikrai priklausau”, galvojau pirmomis savo sapno valandomis. Bet tas jausmas nedingo. Lipant į Gedimino kalną, besiklausant gatvėse lietuviškos kalbos aidėjimo, lankant bažnyčias ir savo senelių kapus, merkiant ranką į Nemuną, visaip augo tas nepaprastas lietuviškas jausmas. Po penkių dienų jau laikas išvažiuoti, bet taip nesinori. Rodos tik atvažiavau, tik paragavau, o trokštu dar daugiau. Daugiau to bendravimo: pasivaikščioti su tais, kuriuos pirmą kartą matau ir gal daugiau nebematysiu. Žmonės ir vietovės, apie kurias skaičiau, mokiausi ir klausiausi tėvų pasakojimų. Bet dabar jie yra mano. Jie tikrai mano — mano širdyje, mano sieloje. Ir mano tas sapnas, ta migla niekada nedings, su manim visada pasiliks.